ORANÞ KURGUKE
On aeg! On aeg! On aeg!
Tere hommikust, juhtkana!
Tere hommikust! - Tere hommikust!
Tere hommikust!
Kuulete?
See on lõoke.
Möödas on kõige raskem ja toiduvaesem aeg.
Kevad on saabunud. On aeg mõelda pesadele.
On aeg! - On aeg! On aeg! - Kes kuhu?
Meie metsa juurde. - Meie jõe äärde.
Meie Kostjanitðnaja mäele. - Mina ütlesin seda esimesena!
Ei, mina esimesena! - Ei, mina!
Puutu sa ainult! - Ja puutungi!
Proovi! - Ja proovingi!
Mis sa siis ootad? - Aga sina?
Ah, nad tapavad ära teineteist!
Ma veel... - Ah või sina...
Säh sulle! - Kui õudne!
Noh, hakka peale! - Ja hakkangi!
Brovkin! Podkovkin! Lõpetage kohe kaklemine!
Kui mitte tema, küll ma siis talle oleks...
Veel minutike ja temaga oleks lõpp olnud!
Kõigile jätkub kohta, et punuda pesa ja kasvatada tibud üles.
Pidage seda meeles! - Ah, misasja?
See ema, kes sügiseks kasvatab üles kõige rohkem põldpüütibusid,
saab suure au osaliseks.
See põldpüükana hakkab juhtima suurt parve kogu talve
ja kõik peavad talle kuuletuma.
Aga nüüd - õnnelikku suve ja toredaid tibusid!
Nägemiseni! Sügiseni!
On ju siin kena? - Kui sina oled minuga, on mul igal pool hea.
Kui hea minul ka oleks, Brovkinil läheb halvasti!
Öelge, kas teie karjute kogu aeg: "Tðer-jak, tðer-jak"?
Ma üldse ei karju, ma laulan. - Laulate? Andestage, ma ei aimanud.
Palun, ärge saage mu peale pahaseks. Uskuge, ma ei tahtnud teid solvata.
Aga ma ei vihastu üldse mitte kunagi. Mul on väga hea iseloom.
Ha! Nüüd ta teab!
Kelle kohta te nii ütlesite? - Brovkini! Loll kukehakatis!
Aga kas te nägite, kuidas ma talle äsasin? - Miks te üldse kaklete?
Kuidas siis mitte kakelda, me oleme ju kuked, lisaks veel naabrid.
Oi! - Mis teiega on?
Ma olen ju ka teie naaber. - Teie pole ju kukk.
Uskuge, ma olen tutvuse üle rõõmus.
Veelgi enam, ma tutvustan teid isegi oma kaasale. Ta on väga tark kana.
Nii kui meil on pesa punutud, tulge külla. - Kunas see juhtub?
Siis, kui rukis kasvama hakkab. Nii ütles minu kaasa - Oranþ Kurguke.
Tervist, lõoke!
Tervist, pääsukesed!
Kas te pole liiga vara kohale lennanud? - Õigel ajal, vaata, kuidas rukis kasvab.
Podkovkin! Podkovkin! - Olen siin!
Kas pesa on valmis? - Valmis.
Kallis, saa tuttavaks - meie naaber! - Väga rõõmustav, palun!
On mugav pesa? - Väga!
Väga armas pesake! Võluv vaade!
Uskuge, mulle pole kuskil nii meeldinud, kui teie juures.
Ehk te laulate meile midagi? - Rõõmuga.
Kallis, et sa saaksid kahekordse rahulduse, laulan ma temaga koos.
Alustame!
Tðer-jak, tðer-jak.
Jätkake! Teil kahekesti tuleb nii hästi välja!
Vabandage, ma pole täna mitte kõige paremas vormis.
Seda juhtub isegi minuga. - Ma laulan teile järgmine kord.
Ärge unustage, ja kindlasti tulge meile, kui meil on juba lapsukesed.
Ja kunas see on? - Siis kui rukis õitseb.
Aeg on magama minna, aeg magada. - Kas tõesti on juba nii hilja?
Head ööd!
Tervist, see olen mina. Rukis juba õitseb. - Ja meil on juba tibukesed.
Hämmastav! Alles koorusid, aga juba nii väledad!
Aga minu pojakesed suudavad vaid pisut pead tõsta ja nokakest avada.
Oh, te vaadake vaid!
Minu järel!
Vot, siin on kõige parem koht! - Ja väga mugav plats lastele!
Aitäh sulle, Podkovkin!
Tsip-tsip-tsip! Jookske siia!
Oi! Tundub, et sõin selle ise ära!
Küll teil on võimekad lapsed! Mina näiteks nende vanuses ei osanud üldse lennata.
See-eest praegu lendate nii, et teid mingi kull kätte ei saa!
Te ütlete "kull", aga lubage küsida,
kuidas te kaitsete oma lapsi, kui, ptüi-ptüi, tõesti lendab siia kull?
Siis ma teen vot nii: tðer-vek!
Hookus-pookus-tðerverookus! Üks, kaks, kolm! Tðerverri!
Lihtsalt võtab tummaks! Hämmastav! Olgu, ma ei sega teid rohkem, nägemiseni.
Kui rukist koristatakse, otsige meid üles sealt, kus kasvab lina.
Ootame teid väga! - Tulen meeleldi.
Vaata, Brovkinid!
Aga lapsed on neil üsna armsakesed.
Alati sa liialdad. Lapsed nagu lapsed ikka.
Ära ole liiga nõudlik, kallis.
Ega siis kõik saa olla sellised nagu meie iludused.
Vaata, Podkovkin!
Nende lapsed näevad päris kenad välja. - Seda ma küll ei leia, kõige tavalisemad.
Muidugi, kui neid võrrelda selliste iludustega nagu meie omad.
Tðirrvi!
Kas te nägite? - Õudus! Õudus!
Sininokk! Milline kanake! - Vaene Brovkin!
Ta oli julge ja õilis kukk. - Aga lapsed?
Vaesed Brovkini lapsukesed, kus nad on?
Ma asendan neile ema ja kasvatan neid nagu omi.
Te tahate nad lapsendada? Aga teil endil on...
Vaikige! Ei saa lasta vaeslastel hoolitsuseta hukkuda. - See on õilis!
Podkovkin! Podkovkin! - Olen siin!
Kolisite ümber? - Kolisime.
Kuidas lapsed? - Õpivad.
Lapsed! Haritud noor põldpüü ei jää kusagil hätta.
Ütleme, et meile läheneb vaenlane. Millised on meie vaenlased?
Harksabakullid. - Veel?
Kanakullid. - Noh, aga kõige hirmsamad?
Poisikesed! - Ragulkadega! - Õigus.
Naaber, kas te võiksite meile näitlikkuseks kujutada poisikest?
Ausalt, ma pole kunagi proovinud. Kuid kui see on vajalik, ma püüan.
Peituge, ja siis ilmuge ootamatult.
Tähelepanu!
Ilmuge!
Nüüd me sirutame end niimoodi välja ja plagame julgelt kaitsva heina sisse!
Pahh-pahh!
Kuidas oli? - Imeline! Väga tublid!
Magamise aeg, magamise aeg.
Mitte nii, mitte nii! Kas siis võib jääda magama sabaga vaenlase poole?!
Vaenlase poole peab alati olema nokaga.
Head ööd!
Kas kõik on kogunenud? - Kõik.
On aeg valida juhtkana.
Hääletame Punasaba poolt! Ta kasvatas üles üheksa tibu.
Aga minu kaasal on kümme. - Ja minu kaasal kaksteist.
Hetk tähelepanu! Mis see seal on?
Kui palju neid siis on? - Kakskümmend neli.
Ja kõik teie omad? - Kõik minu omad.
Teen ettepaneku valida Oranþ Kurguke.
Tänan selle au eest.
Lõokesed! - Järsku on meie naaber ka nendega?
Naaber! Naaber! - Hüüdke kõik!
Naaber!
Kallis naabrinaine... - Üks minut!
Minu kaasa valiti juhtkanaks. - Oo, õnnitlen teid!
Õnnitlen teid kogu südamest! - Tänan teid kogu südamest!
Soovin teile kõigile õnnelikku talvitumist!
Õnnelikku reisi! - Kevadeni!
Kevadeni! - Kevadeni!
Kevadeni!
Jutustas Pastella